Du kan aldri vite.
Du tror at enkelte ting ikke forandrer seg.
Som å kjøre på en offentlig vei...
uten at noen prøver å drepe deg.
Så skjer det én idiotisk ting.
Plutselig er du i jungelen igjen.
Herregud!
Jeg vil anmelde en sjåfør som har satt meg i livsfare.
"DUEL - Samtale med Steven Spielberg"
Jeg satt på kontoret og leste gjennom manuser.
Jeg prøvde å få gjennomslag for en filmidé...
og få en jobb.
Nona Tyson, assistenten min, fant Duel.
Hun hadde lest en novelle av Richard Matheson i Playboy.
Jeg trodde hun spøkte.
Hun likte visst novellene der.
Hun mente at den var perfekt for meg.
Novellen var veldig spennende.
Rene Hitchcock-filmen.
Som Psycho eller The Birds på hjul.
En tankbilsjåførjager en selger.
Richard Matheson skrev på et manus.
George Eckstein skulle lage Movie of the Week.
Jeg ringe Eckstein, som ikke kjente meg.
Jeg ble kalt "Sheinbergs tabbe" ... "Tidligere president, MCA"
som unggutten han ansatte.
Jeg var den yngste med kontrakt hos Universal.
Jeg var ikke særlig ansett. Jeg var ung og abstrakt...
likte kameralinser og visste ingenting om skuespill.
Slik var omdømmet. Jeg ringte George Eckstein...
og ville diskutere manuset.
Han ba meg ta med det beste jeg hadde laget...
for å se hva jeg kunne.
Jeg tok med Columbo, som ikke var vist ennå...
og lot ham beholde den.
Han ba meg komme på nytt...
og spurte hvordan jeg ville lage filmen.
Han ga meg manuset til Duel.
Jeg leste manuset, og vi møttes igjen.
Jeg fortalte om ideene mine.
Det gikk to dager uten at jeg hørte fra ham.
George ringte den tredje dagen. Jobben var min.
Det var mitt livs nest beste telefonbeskjed.
Den beste var da Sheinberg ringte...
og tilbød meg jobb som regissør.
Den nest beste var da Eckstein ringte.
Slik begynte det.
Jeg kjente til Richard Matheson...
fordi jeg var innbitt fan av Twilight Zone.
Jeg hadde sett hva han hadde skrevet.
Det var noen flotte episoder.
Du blir mindre.
The lncredible Shrinking Man var kjempebra.
Jeg møtte ham og Ray Bradbury den samme uken.
Det var en spesiell uke for meg.
Det var ikke skrekkfilmaspektet jeg likte.
Det var ikke cowboyfilm heller.
Det var rett og slett...
en katt-og-mus-lek, en klassisk spenningsfilm.
Richard Matheson skal ha æren for...
at du ikke ser sjåføren.
Du ser en hånd som vinker ham forbi.
Du ser støvlettene, men ikke ansiktet.
Det var en glimrende idé.
Det vi ikke ser, er mye mer skremmende.
Studioet foreslo Dennis Weaver.
Han var populær pga tidligere tv-filmer.
Jeg likte Dennis Weaver veldig godt.
George Eckstein spurte hva jeg syntes.
Det var fint å få ta del i utvelgingen...
og si min mening.
Jeg ville veldig gjerne ha Dennis Weaver.
George lurte på hvorfor.
Jeg sa, "Har du ikke sett Touch of Evil?
Med motellvakten? Det er den flotteste--''
Jeg ga meg ikke. George mente...
at han var god i Gunsmoke.
Jeg understreket rollefigurene hans fra filmene.
Jeg likte ham pga den ene filmen.
I Touch of Evil viste han den angsten...
og paranoiaen jeg forestilte meg hos David Mann...
rollefiguren i Duel, i siste scene.
Jeg ville ha rollefiguren fra Touch of Evil.
Jeg ble overlykkelig da Dennis Weaver takket ja.
Jeg ville ha rød bil, fordi ørkenen stort sett...
var brun og jordfarget.
Bilen måtte skille seg ut på oversiktsbildene av ørkenen.
Bilmodellen spilte ingen rolle, bare den var rød.
Det ble holdt "audition'' for tankbiler.
Jeg kjørte til parkeringsplassen.
Sju lastebiler ventet på å bli filmstjerne.
Det var ikke vanskelig å velge.
Peterbilt-modellen var gammeldags...
og hadde et ansikt.
Vinduene var øynene, og nesen stakk ut.
Grillen og støtfangeren var munnen.
De andre lastebilene var flate.
De hadde store, flate førerhus...
der frontruten gikk rett ned til lyktene.
Uten motor foran. Motoren var sikkert bak.
Hvis du tippet førerhuset, kunne du se motoren bak.
Jeg tror det var sånn de var.
Men den ene tankbilen fikk rollen med en gang.
Jeg visste ikke hvordan jeg skulle bli ferdig på ti dager.
Ti dager på en 73 minutters film.
En og en halv time inkl. reklame...
i ABC Movie of the Week-format.
Jeg visste ikke hvordan jeg skulle gjøre det.
Produksjonssjefen, Wallace Worsley, var velansett.
Wallace er ganske tøff.
Myk inni, men tøff utenpå.
Han så på meg og snøftet...
"Bevis at du kan lage film.
Hvis ikke, er det rett ut."
Jeg fikk respekt for ham. Han var hard.
Jeg ville filme alt ute.
Han sa at jeg ikke kunne filme alt ute på ti dager.
Han ville at en annen skulle filme bildene ute...
og så skulle vi filme innendørs.
Jeg nektet og mente at det ville bli kunstig.
Det ville ikke bli en forfølgelse.
Det ville bli en som sitter der med dårlige bakgrunnsbilder...
som ikke er synkronisert med bilens bevegelser.
Bilen går i én retning, bildet i en annen.
Wally sa at hvis jeg brukte en halv dag...
på å filme bakgrunnsbilder...
og holdt skjemaet de tre første dagene...
kunnejeg filme ute. Ellers måttejeg i studio.
"Greit," sa jeg.
Jeg måtte bevise at jeg kunne holde skjemaet...
så jeg ikke måtte lage kunstig film.
Jeg holdt meg til skjemaet, så jeg fikk filme ute.
Jeg havnet bak skjemaet de siste dagene...
og Wally Worsley sa...
"lngen kunne gjort det på ti dager."
Vi brukte 1 2 dager. Kanskje 1 3.
Jeg gikk litt over skjemaet.
Studioet likte det ikke, med resultatet var bra.
Nå rekker jeg det ihvertfall ikke.
Jeg hadde ikke tid til separat filming.
Jeg måtte bruke flere kameraer.
Men hvis det henger for mange kameraer...
på en bil, ser det kunstig ut.
Jeg ville ha uavhengige bevegelser.
Pat Hustis hadde laget en kamerabil...
til filmen Bullitt.
Det var en lav racerbil.
Jeg fikk flotte bilder av begge bilene.
Dermed kunne jeg også planlegge bildene.
Jeg satte fire-fem kameraer ut på veien.
Tankbilen kjørte en kilometer, og jeg fikk fem passeringer.
Fra høyre til venstre. Så flyttet jeg kameraene...
til den andre siden av veien...
som så annerledes ut.
Fra den andre siden av veien...
fikk jeg fem passeringer til...
på vei tilbake.
Dermed gikk det fort å filme forfølgelsesscenene.
Filming fra racerbilen tok mer tid.
Kompliserte bilder av tankbilen i bevegelse.
Vi kjørte foran tankbilen når bilen kom til syne.
Når bilen tok oss igjen, filmet vi grillen...
med pålimte døde insekter.
Døde insekter på frontruten.
Slikt tok tid, men skapte spenning.
Jeg ville tegne ut hele den 7 4-minutters filmen...
på et kart, for å planlegge kamerastillingene.
Vi tegnet en oversikt...
over alle veiene i Pearblossom, Soledad Canyon og Sand Canyon...
i Palmdale, der Duel ble filmet.
Alle hendelsene-- kafeen, telefonkiosken, slangene--
Alle elementene langs veien...
ble tegnet inn på et stort kart.
Det strakk seg rundt hele motellrommet...
jeg bodde i under filmingen.
Hver dag skrev jeg notater på kartet...
om hva vi skulle gjøre ferdig den dagen.
Hvor myejeg måtte gjøre ferdig...
for å holde skjemaet og lage en bra film.
Jeg så planen i fugleperspektiv.
Dreiebøker ble ikke brukt før senere.
Oversikten viste hvor langt jeg hadde kommet.
Hvis jeg tok en avstikker, visste jeg hvor jeg var.
Tankbilen var fienden.
Den måtte ha personlighet.
Den kunne ikke være splitter ny.
Tankbilen skulle se ut som en veteran...
i trafikkforbrytelser.
"Mord AS''på hjul.
Det var fett på vinduene og kunstige insekter på grillen...
frontruten og lyktene.
Tankbilen ble innsmurt med olje.
Olje rant ut av alle hull.
Tankbilen ble sminket hver dag.
Tankbilen ble sminket av sju-åtte mann...
med store koster.
Den ble møkkete og fæl.
Samme type sminke som på Frankenstein, Wolfman...
eller Operafantomet.
Bilskiltene var fra delstater der han hadde presset folk av veien...
over fjellskrenter og mot autovern.
De var hakkene i hans Colt 0,45-kaliber.
Han var en kjeltring i alle delstatene.
"Stuntkoordinator"
Jeg kjente til Cary, alias "Damplåsen''...
fordi jeg var tilhenger av gamle cowboyfilmer.
Cary Loftin og Dale Van Sickle...
var blant Hollywoods mest berømte stuntmenn.
Jeg valgte Cary, som foreslo å ta med Dale.
Dale kjørte bilen, og Cary kjørte tankbilen.
Cary Loftin er ikke kamuflert...
som bakgrunnsfigur eller stående langs veien.
Han var ganske enkelt en glimrende lastebilsjåfør.
Jeg fikk disse bildene...
takket være Carys trygge kjøring av tankbilen...
som likevel så farlig ut.
Cary var en trygg sjåfør.
Av og til gikk bilen for sakte...
så vi trikset litt ved å senke kameraet.
Høyere hastighet ble oppnådd ved å ha en fjellvegg...
på f. eks østsiden av veien.
Jeg satt i racerbilen. Pat Hustis kjørte.
Jack Marta, fotoregissør, og kameramannen var også med.
Vi filmet tankbilen med fjellveggen i bakgrunnen.
Du behøver ikke å kjøre over 40 km/t.
Hvis du filmer en vegg der et objekt passerer...
ser det ut som 1 60 km/t.
Bilen ser raskere ut jo lengre kameralinsen er.
En lengde på 35 eller 50...
gir veldig bra hastighet.
Linsen kan være bredere hvis veien ikke vises.
Det ser raskt ut hvis du holder deg på siden.
Vi filmet mange scener i saktefilm...
men jukset med geografiske elementer.
Hastigheten ble økt der kameraet gikk for sakte.
Kameraet gikk fra 2 4 til 1 2.
Jeg måtte bruke filmmaterialet.
- Hva skjedde der ute? - Kan jeg låne toalettet?
Ja. Gjennom døren til høyre.
Ned gangen, til venstre.
Jeg ville at publikum...
skulle oppleve Dennis Weaver på nært hold...
ved å følge ham ut av bilen...
og gjennom kafeen etter at han nesten ble drept.
Han skjelver og vil vaske ansiktet.
Vi følger ham inn på toalettet og ut i kafeen igjen.
Vi følger ham helt til bordet.
Han ser ut av vinduet. Tankbilen er parkert utenfor.
Han snur seg...
og alle kafégjestene er mistenkte.
Dette var før Steadicam-kameraer, så dette var et håndholdt Arriflex.
Vi måtte dubbe alt. Vi måtte gjenskape all lyd.
Kameraet var så bråkete. Selv med teppe over...
var det fremdeles et håndholdt Arriflex.
Det ble bra da vi ble kvitt lyden fra kameramotoren...
og fikk inn de andre gjenskapte lydene.
Lyden ble veldig bra.
Hitchcock lærte meg å holde publikum i spenning.
Hold publikum i spenning...
så lenge som mulig...
før de får et hint eller utløp for spenningen.
Hitchcock hvisket meg i øret...
og sa: lkke gi svaret på spørsmålene...
bare fordi ABC har en tidsfrist.
Ta deg god tid, og hal ut spenningen.
Jeg kjører bare forbi en tankbil et par ganger...
og han går fra konseptene.
Han må være gal.
Han spilte inn replikker om morgenen.
Replikkene ble avspilt...
med den lille høyttaleren.
Hvorfor dro jeg ikke da jeg så tankbilen?
Da haddejeg fått vite hva han vil.
Slik kunne han reagere på sine egne tanker.
Da replikkene ble avspilt, fikk han høre sine egne tanker.
Slik kunne han reagere fysisk...
og vise hva han følte.
Kan du sjekke radiatorslangene?
Gjerne. Ta en titt på slangene mine.
Vi brukte krypdyr som folk var redde for...
for å forsterke følelsen av kaos...
og angst. Tankbilen var imot ham...
men også alle tenkelige naturkrefter.
Jeg vil anmelde en sjåfør som har satt meg i livsfare.
- Hva var navnet? - David Mann.
Scenen ble filmet én gang, og uten stuntmann.
To forskjellige vinkler med to kameraer.
Kanskje et tredje kamera på et lavt stativ.
Dennis spilte selv.
Han ville kjøre selv...
unntatt enkelte scener der vi insisterte på...
å bruke stuntmann.
Dennis kjørte opp en halv bakke selv.
Du kan se horisonten ut av frontruten.
Den heller sterkt, før den rettes opp igjen.
Dennis kjørte ut på veiskulderen og inn på veien igjen.
Dennis kjørte mye selv.
Han var stolt av scenen i telefonkiosken.
Han hadde god tid til å løpe ut. Vi øvde mange ganger.
Det stod merkepinner i bakken.
Cary Loftin så på merkeflagg, som ikke vistes på filmen.
Flaggene var avgjørende.
Hvis Cary ikke så Dennis løpe ut...
innen grillen på tankbilen nådde flagget...
skulle Cary svinge ut til venstre.
Det var god plass mellom telefonkiosken...
og tankbilen.
Dennis løp ut til riktig tid.
Jeg tok ikke sjansen en gang til.
Dennis løp ut av telefonkiosken, så tankbilen kunne kjøre på.
Den gikk rett i telefonkiosken.
Hvorfor ødela han burene mine?
Jeg ba Lucille Benson om...
å spille samme scene med John Belushi i 1 941 .
Fyll opp tanken.
Hvor?
- Problemer med bilen? -Ja.
- Kan du gjøre meg en tjeneste? - Hva da?
I Close Encounters of the Third Kind...
bruktejeg det eldre paret fra Duel.
De samme skuespillerne i helikopteret i Close Encounters.
Jeg er ganske nostalgisk.
Jeg liker å bevare båndene.
Tankbilen hadde automatisk clutch, slik at den rullet...
utfor fjellskrenten uten fører.
Jeg var opptatt ved fjellskrenten.
Vi satte opp sju kameraer på de beste stedene.
Vi fikk bare én sjanse.
Dette var slutten på filmen. Vi kunne ikke filme mer etterpå.
Jeg var opptatt av å få til alt...
mens Cary og effektfolkene...
gjorde klar bilene.
Da jeg så dagens opptak, valgtejeg ett av sju kameraer...
fordi bildet var enestående.
Jeg vet ikke hvem som filmet...
men han fortjener en medalje. Bilene ble fulgt...
hele veien ned i en svær støvsky.
Du tror det er over, men den massive tankbilen...
dukker fram fra støvskyen...
og fortsetter ferden ned fjellveggen.
Dette enestående bildet var det eneste som ble brukt.
Jeg så ikke dagens opptak, forjeg bodde i Pearblossom...
under filmingen.
Det var ikke tid til å se dagens opptak.
Jeg måtte stole på lab-rapportene...
om at negativet var intakt og filmen riktig framkalt.
Jeg måtte stole på Jack Marta.
Jeg stolte på hans ekspertise og erfaring som fotoregissør.
Da filmingen var over, fikk jeg et større problem...
og enda mer tidspress.
Filmen skulle vises tre og en halv uke...
etter at hovedfilmingen var unnagjort.
Det var tre uker...
til filmen skulle vises på ABC Movie of the Week.
Én filmklipper var ikke nok.
Fem filmklippere jobbet derfor med Duel.
Jeg syklet fram og tilbake i tre og en halv uke.
Det var en utrolig tid.
Klipperne var dyktige og gjorde en kjempejobb.
Jeg husker en sekvens som en av klipperne laget...
som ikke stod i manus engang.
Han skapte et slags tempo...
da tankbilen til slutt halte innpå Dennis Weaver.
Dennis ble tvunget til å kjøre i 1 60 km/t.
Vi hadde ikke nok materiale, så han stjal fra andre sekvenser...
for å øke hastigheten på klipperytmen...
fram til kollisjonen, der bilen havner i veggen.
Den blir nesten vrak...
før den spennende turen opp bakken...
og fallet utfor fjellskrenten.
Han laget denne scenen på eget initiativ.
Han sa han ville vise meg noe.
Jeg var overveldet over denne sekvensen.
Lyddesign er ganske enkelt en hanske som passer på hånden...
der kameraet står.
Lyden må passe som hånd i hanske. Den må passe til...
alt du ser og føler.
Lyd gjør alt mer skremmende.
Noe i veien?
Lyd gjør alt mer spennende.
En stumfilm er ikke like spennende...
som å høre knirkelydene...
i et spøkelseshus der vinduer åpnes og lukkes.
Duel handler om en spøkelsesbil.
En mann sover ved jernbanen.
Han har sovnet av utmattelse.
Lyden av en lastebil høres idet toget kommer rundt svingen.
Objektet i bakgrunnen er ute av fokus...
men kommer til syne i bakvinduet.
Du ser at det er et tog, for det er rødt.
Skulle ønske det var brunt.
Mer spennende for publikum.
Jeg la inn lyden av en lastebil.
Du hører lastebilen.
Plutselig farer toget forbi.
Dennis roper og griper rattet.
Toglyden erstatter lyden av lastebilen.
Toget passerer, og Dennis begynner å le...
av utmattelse og lettelse over å være i live.
Han ler og ler.
Så kjører han fornøyd videre.
Tankbilens død er ikke så maskert.
Jeg var tydeligere den gangen.
Jeg ville høre et dinosaurbrøl...
da tankbilen døde.
Samme lyd som da haien døde i Jaws.
Den samme lydeffekten ble brukt i Duel...
når tankbilen velter, dukker fram og fortsetter fallet.
Det var et forhistorisk brøl.
Det er litt nostalgisk.
Samme lydeffekt ble brukt i siste scene...
der haien sprenges og synker ned på havets bunn.
Lyden gjentas her.
Lyden inntreffer der haifinnen...
kommer til syne i blodet, som da bilen kom til syne i støvet.
Det var som å gratulere meg selv...
og takke Duel for at den gjorde meg kjent.
Takk for karrieren.
Takk for sjansen til å lage film.
Uten Duel haddejeg ikke fått grønt lys...
til å lage Sugarland Express.
Det ene drar det andre med seg. Det var et tilbakeblikk...
for å takke for Jaws.
"Forbikjøringsfil"
Det var på tide, din dust!
Herregud!
Billy Goldenbergs bidrag til Duel var veldig viktig...
for han laget ikke vanlig filmmusikk.
Han brukte afrikanske instrumenter og trommer.
Han brukte rørformede bjeller.
Det var et modig eksperiment.
Særlig på ABC Movie of the Week.
Det var noe av det beste Billy hadde laget.
Han ville ikke ha vanlig filmmusikk.
Ikke strengeinstrumenter eller horn.
Han ville ha en atmosfærisk følelse.
Musikken var så skremmende...
at den gjorde Duel enda bedre.
Jeg er synlig et par steder.
Av og til måtte jeg sitte i bilen med Dennis.
Jeg satt på venstre side i baksetet.
Det vistes ikke på tv.
Men ved lansering i utlandet, i visse formater...
ser du meg i baksetet.
De måtte forstørre bakgrunnen for å fjerne meg.
Andre steder klarte de ikke å fjerne meg.
Jeg gjenspeiles i vinduet på telefonkiosken...
når Dennis Weaver ringer...
for å anmelde tankbilsjåføren.
Jeg står med manuset i hånden...
for å sjekke replikkene.
Siden jeg ikke så dagens opptak...
kunne jeg ikke komme igjen dagen etterpå...
og filme på nytt.
Seertallene var høye, men hadde vært enorme i dag.
I dag er det så mange tilbud...
at de fire store nettverkene ikke får slike seertall...
som de tre store på 1 970-tallet.
35 eller 40 var bra.
lkke noe spesielt.
Det var enestående å få 60 for Roots.
Dagens programmer fornyes med seertall på 1 0, 1 2, 1 4.
Hvis du fikk 1 4 den gangen, fikk du ikke fornyet kontrakten.
Det var rett ut etter to episoder.
Da markedsandelen var større, så flere på de tre store...
og seertallene var svært høye.
Filmen ble lansert i utlandet...
etter at jeg hadde filmet mer...
for å utvide filmen til 90 minutter.
Den kunne ikke lanseres med mindre enn 90 minutter.
Vi hadde 7 4 minutter, så jeg filmet en ny scene.
Jeg fant på den selv.
Dennis Weaver venter på at toget skal passere.
Plutselig dukker tankbilen opp...
og skyver ham mot toget.
Dette var en utvidelsessekvens for lansering i Europa.
Duel åpnet døren til Europa.
Det var min første tur til Europa.
Det var en kjempetur til Roma.
Fikk se Spansketrappen, bodde på Hotel Hassler...
og møtte Federico Fellini, som hadde sett Duel.
Jeg er stolt av et bilde som ble tatt...
der han holder armen rundt meg.
Jeg ser radmager ut.
Han så ut som han alltid hadde gjort.
Vi ble gode venner.
Vi har holdt kontakten sporadisk.
Nei. Vær så snill.
Filmen var veiens svar på High Noon.
Europeerne tolket filmen som abstrakte symboler...
for klassekrig i Amerika.
Da min første film ble lansert...
som også handlet om biler, sa den samme filmkritikeren...
at Spielberg forsøkte å videreføre dette temaet.
Sugarland Express var beviset.
Vet du hva jeg lærte?
Jeg lærte å tenke abstrakt istedenfor med fornuften.
Jeg kunne ikke anta...
at alle ville se det samme i en film.
At alle ville se de samme fargene og den samme himmelen...
og at alle ville tolke alt likt.
Jeg lærte tidlig at ingen ser en film på samme måte.
Det er umulig.
Jeg kan neppe bedømme hvor mange siderjeg har som filmskaper.
Noen filmer er "popkorn''...
og andre er hjerneføde.
Jeg er neppe den beste dommeren...
for jeg tar alle filmer på alvor.
Jeg tok Raiders of the Lost Ark på alvor.
Jeg måtte tro på historien.
Hvis jeg hadde trodd at den var oppspinn...
hadde filmen blitt en parodi på seriene fra 1 940- og 1 950-tallet.
Jeg ville at publikum skulle tro...
at Indiana Jones lette etter skatten.
Skatten inneholdt Guds makt...
som skulle styrte nazistene.
Jeg trodde på det.
Jeg tror ikke at du kan være en seriøs filmskaper...
og lage popkornfilmer hvis du ikke tror på historiene.
Jeg har ikke sett Duel på lenge, men jeg er stolt av den.
Jeg lurer fremdeles på hvordan jeg fikk det til på 1 3 dager.
Jeg hadde ikke klart det igjen.
Å lage Duel på nytt...
på 1 2-1 3 dager hadde vært umulig.
Jeg var så ambisiøs den gangen.
Så glad for denne muligheten.
Jeg var takknemlig overfor filmstudioet...
særlig George Eckstein og Wally Worsley.
Wally Worsley hjalp meg med E. T.
Jeg kunne ikke laget den i dag.
Jeg er for smart til å lage den på samme måte.
Derfor hadde den ikke blitt like spontan.
Jeg hadde analysert Duel...
og tolket den på andre måter.
Jeg er for egenrådig til å fortelle historien igjen.
Disse gamle filmene...
er et mål på hvem jeg var.
Jeg er ikke den samme i dag.
Alle forandrer seg.
Du får barn og stifter familie...
og lærer mer om verden.
Du får nye venner og mister noen av de gamle.
Jeg kunne ikke ha laget de gamle filmene like bra nå...
som da jeg var i riktig alder...
for slike temaer.
Jeg kunne ikke ha laget Schindler's List, Private Ryan...
da jeg var 22-23 år.
Det er en rimelig byttehandel.
Norwegian